SIMONA MIHUȚIU
Personal, sunt împotriva oricărei forme de discriminare. Precizez acest lucru încă de la început, pentru a-mi fi înțeleasă limpede poziția. O formă de discriminare mi se pare și aceea de a nu acorda interesul cuvenit culturii existente în țările care nu fac parte din elitele economice și politice mondiale. Cultura ar fi fost mai săracă fără poezia „sufletului Bengalului”, Rabindranath Tagore, ca să dăm doar un singur exemplu. Talentele, geniile se nasc cu aceeași frecvență în rândul speciei umane, ca și prostia, de altfel. Distribuția acestora nu ține cont de un anume areal geografic. Evident că este important nivelul de educație al populației respective, precum și recunoașterea, susținerea și promovarea valorilor fiecărei țări, dar nu este mai puțin adevărat că diferă și interesul acordat de „țările potente” culturii altor popoare, mai puțin iubite de istorie. Dezinteresul pentru cultura altor popoare nu este și ea o formă de discriminare? Acest lucru este „politically correct”?
În schimb, asistăm la demolarea fără discernământ a giganților, a capodoperelor, sub umbrela acestui „politically correct”. Această ideologie nu are nicio limită în a-și etala nebunia și aroganța, dorind să ne demonstreze că nimic nu o împiedică, nimic nu-i poate sta în cale. Ea poate zdruncina, dacă își propune asta, marile valori ale culturii universale.
Îl desființează pe Shakespeare, propunând scoaterea sa din manualele de studiu. Unde? Chiar în universitățile din propria țară (Sheffield). De ce? Pentru că autorul nu a fost suficient de inspirat să prevadă prostia care se va abate asupra omenirii peste mai mult de patru secole, scriind Othello. Frații Grimm au și ei interdicții. În curând nu o să mai vedem nici zăpada pentru că – ce să vezi? – este albă.
Walt Disney a călcat și el pe bec atunci când s-a gândit să nu fie monocrom în desenarea personajelor sale animate. Roman după roman, am așteptat cu sufletul la gură ca mustăciosul Poirot să se facă de râs, să o dea în bară în găsirea criminalului, știind totuși că acest lucru nu se va întâmpla niciodată. Ei, ce să vezi, azi o trăim și pe asta, distinsul detectiv fiind trimis la „reeducare”..., iar creatoarea lui, marea doamnă a romanului polițist, Agatha Christie, cenzurată. V-a plăcut „Pe aripile vântului?” Margret Mitchel a scris un singur roman, dar acesta, din foarte multe considerente, a fost o capodoperă! Uitați-o! Oricum istoria nu mai interesează pe nimeni, doar timpul prezent și atunci la ce ar mai folosi să analizezi operele în raport cu momentul istoric la care fac referire și cu cel în care au fost realizate? Sclavii de altădată – cei de azi și cei care vor fi – oricum vor uita pentru ce luptă, de fapt! Ei vor lupta în continuare, că așa sunt programați, dar nici nu vor mai ști de ce.
Pare ilar ce spun, dar nu este, atât timp cât se dorește o ștergere a oricărei capacități de analiză în sistemele educaționale! Propovăduiesc includerea educației sexuale în școli de la vârste fragede, dar se oripilează în momentul în care elevilor le este prezentată statuia lui David. Michelangelo, poate cel mai mare geniu pe care l-a izvorât omenirea, este și el introdus într-un con de umbră, căci – nu-i așa? – a aruncat prea multă lumină asupra culturii, secole la rând. Sau poate că n-am înțeles eu bine și educația sexuală propusă a fi implementată în școli nu începe și nu include anatomia? Mă aștept ca mâine să fie interzisă, spre bucuria multor studenți, ca materie de studiu la medicină, căci avem „genuri”, nu sexe. Aștept cu interes!
Ca să fie și mai bizar totul, au inventat și o culoare muzicii, dar nu una poetică, metaforică. Beethoven deranjează prin faptul că „Destinul” lui ne mai bate din când în când, sumbru, la ușă. Și aflați de la mine: moartea în această epocă are culoare roz-bombon! În fond, putem să folosim orice cuvânt, nu contează, pentru că fiecare simțim ce culoare are durerea când pierdem pe cineva drag și asta nu se poate schimba niciodată. Tchaikovsky și Dostoevsky supără pentru că nenorocirea a făcut ca după secole să se nască pe meleagurile sale un cinic pregătit să arunce în aer planeta, întocmai cum Wagner deranjează prin faptul că s-a întâmplat să-i placă altui nebun, lui Hitler.
Ideologia „politically correct” a plecat de la noțiuni de bun simț, morale, dar s-a dezaxat atât de mult față de ideile și principiile etice fundamentale, încât acestea devin de nerecunoscut în transformarea la care au fost supuse. Falsitatea acestor exagerări degenerate este vizibilă. N-am văzut să ia avânt – în numele echității și a drepturilor rasiale legitime – ideea de a nu mai permite ca în Africa și în alte părți ale lumii să nu se mai moară de foame, ca oamenii acestor continente să aibă acces la educație și sănătate!
Este lumea legată la ochi, suferă de o discromatopsie atipică, încât nu mai poate distinge nuanțele de gri? Au toți oamenii neuronii scurtcircuitați în sinapse, încât nu mai există rațiune? Suferă cuvântul de un soi de pareză încât nu mai poate exprima? Eu cred că deși marea majoritate a oamenilor vede aceste aberații și le cataloghează ca atare, tace, spunându-și că au mai existat ideologii aberante care în final au dispărut în neant, așa după cum au și apărut. Într-adevăr, au existat în Evul Mediu secole de întuneric până la Renaștere! A existat marxism-leninism aplicat și, iată, unele țări au reușit să se scuture de acesta. Cu ce preț, însă? A existat și fascism! Unii, poate, au uitat că sub paravanul unor astfel de ideologii s-a ajuns la cea mai mare Conflagrație Mondială? Va exista și trans-umanismul aplicat... Cu ce preț? Poate distrugerea umanității? Când tăcem ne gândim doar la noi sau și la copiii și nepoții noștri? Ne mai pasă în ce lume vor trăi?
O altă mirare mă încearcă văzând că aceste ideologii extremiste sunt implementate în mare măsură de persoane din mediul academic, uneori concertat. Nu dă nimănui de gândit asta? Nimeni nu își pune problema cum se întâmplă așa ceva? Pe un nebun îl mai poți înțelege și poate chiar ierta, dar faptul că nebunia pare colectivă, declanșată ca la apăsarea unui buton pe care scrie „must”, că este implementată la nivelul celor mai înalte foruri mondiale și impuse subsecvent cu titlu de obligativitate, asta oare nu dă de gândit nimănui? Nu simte nimeni izul manipulării și, până la urmă, al bătăii de joc?
Un taximetrist, un om simplu, dorind să poarte o conversație spre a-și alunga plictisul, îmi spunea ieri că îi mulțumește lui Dumnezeu că are deja o vârstă, că a prins vremuri în care a putut trăi ca om normal și că dacă, prin absurd, Dumnezeu i-ar propune să fie din nou tânăr acum, în aceste vremuri, ar refuza! Cuvintele acestui om m-au pus pe gânduri. Ar trebui să ne pună pe toți pe gânduri...
Întoarcere la pagina ESEU
Cărțile Simonei Mihuțiu sunt publicate la Editura Total Publishing și pot fi cumpărate online de pe libris.ro, carturesti.ro și librarie.net.